ISRAEL - 23. SEPTEMBER 1963
Hannah, er du snill?
Det jeg vil fortelle deg er selvsagt topphemmelig.
Egypterne har raketter i Helwan.
Målene er Acre, Haifa, Tel Aviv-Jaffa.
Det er første angrep.
Andre angrep vil ødelegge hele landet.
Rakettene skal ha spesielle stridshoder.
De skal inneholde byllepest og strontium 90.
Hvis det lykkes, vil det bety slutten for Israel.
Alt de mangler er å fullføre et telestyresystem...
for å sende rakettene riktig sted.
Jeg har mottatt dette.
Forskere jobber med telestyresystemet...
et sted i Tyskland, under dekke av en legitim fabrikk.
De er uten skyld, for de vet ikke at de jobber for Odessa.
De er nesten ferdige.
David, vi må finne den fabrikken, fort.
Jeg flyr tilbake i kveld.
Denne filmen er basert på godt dokumentert research.
Det fantes virkelig et hemmelig selskap kalt Odessa
som forbandt tidligere medlemmer av Hitlers SS,
blant andre Roschmann, "slakteren" i Riga konsentrasjonsleir.
Nasser prøvde virkelig å bygge opp en angrepsstyrke på 400 raketter
for å slette Israel fra kartet.
De fleste av hans kjerneforskere var fra Hitlers tidligere rakettprogram.
Av åpenlyse grunner har enkelte person-og stedsnavn
blitt endret. Frederick Forsyth
HAMBURG - 22. november 1963
Dette er den vesttyske kringkastingen.
Vi avbryter sendingen og setter direkte over til USA...
for en oppdatering om presidentens tilstand.
Dette er Washington.
Vi har nettopp mottatt melding om at president Kennedy er død.
President John F. Kennedy døde på Parkland sykehus...
etter at han ble skutt i Dallas tidligere i dag.
Fru Kennedy var ved mannens side...
mens legene ga ham blodoverføring.
Men det var ikke mulig å redde presidentens liv.
Vi vil...
Historisk viktige hendelser kan avhenge av små tilfeldigheter.
Hadde jeg ikke stoppet bilen, hadde jeg ikke fått rødt lys...
eller sett ambulansen...
aldri hørt om Salomon Tauber eller Eduard Roschmann.
Eller blitt involvert med israelske agenter...
eller de dystre og dødelige mennene bak Odessa.
Den kvelden var jeg bare en journalist med nese for en mulig historie.
Presse!
Beklager, De får ikke komme inn.
- Hva foregår? - Spør på politistasjonen.
- Hallo! - Legg det vekk. Det er ingenting.
Hva har skjedd?
Selvmord. En gammel mann gasset seg.
Ikke verdt to linjer.
Har du hørt det om Kennedy?
Ja.
Bare et øyeblikk.
Greit.
- Hva har du der? - Noe av den gamles ting.
- Legg det på mitt bord. - Greit.
Folk dør over hele verden i kveld...
men det eneste som har interesse i morgen er Kennedy.
Jeg får dra, Peter.
Hold deg unna trøbbel.
På flyet som fraktet Kennedys lik til Washington...
ble den nye presidenten tatt i ed.
Med skjelvende stemme...
leste en kvinnelig dommer fra Dallas eden for ham.
Fru Kennedy bar fortsatt den blodige kjolen...
som hun hadde på da hun holdt sin døende mann i armene.
Så fryktelig.
Vet du hva du kunne få for et bilde...
av mannen som skjøt?
Med rettigheter, kanskje to millioner mark.
Det var da også noe å si akkurat nå!
Du er skremmende.
Hva sa jeg?
Vet du ikke hva du sa?
Du er en parasitt!
Du lever av andres problemer.
Det er den gamle jobbsamtalen igjen.
Er det det?
- Kom an, Sigi. - Jeg er trøtt. Jeg har jobbet hele natta.
Og hva er jobben din?
Å danse halvnaken rundt foran en masse gamle menn!
Jeg tjener mer på en uke enn du på en måned!
Dessuten er de ikke gamle.
Noen av dem er mye penere enn deg.
Så glad jeg er på dine vegne.
Jeg tror ikke noen ville betale deg for å danse halvnaken rundt.
Du skulle ha tatt den faste jobben i "Der Komet"...
så trengte jeg kanskje ikke jobbe på klubben.
Vil du gjøre meg til en grønnsak?
Du er en grønnsak.
Jeg er frilanser.
Det er ikke fast arbeid, men når jeg tjener penger...
kan jeg tjene mye.
Jeg liker jobben min.
Jeg er samvittighetsfull og ambisiøs.
Men jeg gir ikke slipp på å være frilanser.
Monika og jeg er veldig glade i Sigi.
- Jeg er veldig glad i deg og Monika. - Vil du ikke ha barn?
Du er god med barn, Peter.
Andres barn.
Var det en grunn til at du ba meg på lunsj? For...
hvis vi fortsetter med denne giftesnakken...
kan det bli slutten på et fantastisk vennskap.
Jeg ville gi deg denne.
- Hva er det? - Lesestoff.
Den lå ved siden av liket av ham som gasset seg.
- Hva er det med den? - Du får se.
Men den er politiets.
Jeg burde ikke gi deg den, så hold det for deg selv.
Det gjør jeg alltid.
Takk.
Salomon Taubers dagbok
Mitt navn er Salomon Tauber.
Jeg har overlevd så lenge kun fordi det var en ting til jeg ville gjøre.
Vennene mine, ofrene i leiren, har vært døde lenge...
og bare forfølgerne omgir meg fortsatt.
Jeg ser ansiktene deres på gata om dagen...
og om natta ser jeg ansiktet til kona mi, Esther.
Og jeg husker hvordan hun klynget seg til meg på toget...
da vi kjørte inn på stasjonen i Riga.
Vi hadde vært i den kvegvogna fra Berlin i tre døgn...
uten mat eller vann.
De døde, og de var mange, ble stablet blant oss.
Det var der jeg så ham første gang.
Kaptein Eduard Roschmann, leirens SS-kommandant.
"Slakteren."
Hver dag kom det en ny toglast med fanger.
Roschmann fikk mange kvinner, barn og eldre...
henrettet ved ankomsten.
De var mer verdifulle som døde.
Klærne, håret og tennene deres var kontante verdier.
Men Esther og jeg overlevde hele det året.
Jeg hadde vært arkitekt før krigen...
og kunne snekre godt nok til å utføre fagarbeid.
Vi slet 12 timer om dagen i verkstedene...
eller på tømmerverkene i den fuktige, frosne skogen nær kysten.
Flere ganger den vinteren trodde jeg Esther skulle dø.
Sulten, kulda, alle grusomhetene...
så ut til å ha nedbrutt hennes ånd og vilje til å leve.
Men vi var heldige i forhold til noen.
Mange av fangene fikk slett ingen mat...
så de døde av sult.
Roschmann hadde en hobby.
Han likte å bryte mennesker ned.
Først sjelen, så kroppen.
Noen ganger moret Roschmann seg...
med å sparke til de døende mens de klynget seg sammen, nakne...
fratatt all verdighet og alt håp.
Han likte å se hundene spise av dem mens de ennå trakk pusten.
Vi hadde sett en merkelig bil...
gråfarget, som ventet i nærheten av portene i leiren.
Den hadde falske vinduer malt på.
Det var tegninger av folk som lo og spiste.
For arbeiderne på åkrene utenfor leiren...
når den dro forbi...
må det ha sett ut som om en flokk feriegjester...
spiste og drakk der inne.
Musikere blant fangene ble satt til å spille...
for å gjøre det mer festlig.
Men vi fant snart ut at bilen hadde et helt annet formål.
Roschmann hadde gjort den til et gasskammer.
Eksosrøret hadde blitt ført tilbake inn i bilen...
så alle inni ble kvalt av eksosen.
Uttrykket i Esthers øyne har fulgt meg alltid.
Etter hennes død døde sjelen min.
Men kroppen og sinnet forble i live.
Jeg var besluttet på å overleve...
og en dag fortelle verden hva Roschmann gjorde med vårt folk her.
Peter?
Den er over åtte.
- Skal ikke du være på klubben? - Jeg kunne ikke få tak i noen taxi.
Hva skal du med en taxi? Kjører ikke jeg deg alltid?
Fra 1941 til slutten av krigen...
ble over 200000 tyske jøder brakt til Riga.
400 kom ut i live.
Sent på året i 1944 begynte vi å høre kanonskudd.
Det var rykter i leiren om at russerne hadde tatt Rigas forsteder...
og at den tyske hæren måtte trekke seg tilbake.
Den 11. oktober ble 50 av oss overlevende brakt til havna.
Vi hjalp sårede soldater komme seg om bord...
da Roschmann kom kjørende i en stabsbil...
og ga ordre om å bringe dem på land igjen.
Han ville rekvirere skipet på vegne av SS.
Kapteinen var død før han traff bakken.
Medaljen som falt av ham ned i snøen...
var Ridderkorset med eikeløvsdekoren.
Tidlig i 1945, et par uker før frigjøringen...
bestemte SS-kaptein Roschmann seg for å forsvinne.
Han snek seg av gårde i en bil med to andre offiserer.
Han bar korporaluniform.
Jeg så ham dra, og jeg var besluttet på å bringe ham for retten en dag.
Nå vet jeg at det ikke vil skje.
Jeg bærer ikke hat eller bitterhet mot det tyske folk.
Et folk er ikke ondt. Bare enkeltmennesker er onde.
Hvis denne dagboken skulle bli funnet og lest etter min død...
vil en vennlig sjel være så snill å be kaddisj for meg?
Ennå våken?
Ja.
Er alt i orden?
Nei.
Jeg har en jobb å gjøre.
Du vet ikke engang om denne Roschmann ennå er i live.
Men om han var det og gjemte seg et sted, og jeg fant ham...
ville ikke det være verd investeringen?
Døde jøder selger ikke aviser.
Disse folkene Roschmann drepte...
var ikke russere eller polakker, de var tyskere.
Tyske jøder.
- Men tross alt tyskere. - Tragisk.
Det er en syk verden, hva?
Dette er de beste vi kan få av president Johnsons kone.
Og derfor mener du jeg skulle gi deg et oppdrag...
fordi ofrene fra Riga var tyske jøder?
Ja.
Folk vil ikke vite det. Det er et dødt prosjekt.
- Ikke for meg. - Hør på mitt råd. Dropp det.
Hvorfor, Peter?
Hvorfor vil du plutselig gjøre dette?
Det er over.
Ingen vil ha disse forferdelige rettssakene lenger.
Folk blir ille til mote.
De burde ikke bli det over sannheten.
Hva er sannheten?
Hva vet dere unge egentlig?
Dere var for unge til å forstå hvordan det var.
Jeg går og lager kaffe.
Mor...
hvordan var det for deg?
For meg?
Vi bodde i Perfallstraße den gangen.
Du var omtrent så stor.
Det var bomber hver kveld.
En kveld forlot vi kjelleren, og hele gata var borte.
Det var brannbomber overalt.
Jeg prøvde bare...
Jeg prøvde bare å skjule øynene dine...
så du ikke skulle se mennesker brenne som fakler.
Da din far kom hjem på permisjon...
tok det tre dager å finne oss, fordi vi hadde flyttet.
Vi hadde flyttet inn hos noen tvers over byen...
i Altona. Det husker du sikkert.
Hvordan var min far?
Lignet han på meg?
Han var alltid...
veldig selvsikker.
Kanskje litt tryggere på seg selv.
Da skal jeg si deg noe.
Far ville ha vært den første til å si: "Sett i gang!"
Jeg liker ikke pressen.
Det blir ikke noe bry. Det er bare en slags historie...
fra det virkelige liv.
De kan ikke komme opp. Jeg har leid rommet ut til en ny.
Hadde han noen eiendeler?
Eiendeler?
- De er i bakgården. - Får jeg se dem?
Mulig.
Er dette kona hans?
Jeg vet ikke.
Hadde han noen venner?
- Så aldri andre enn gamle Marx. - Marx?
De hentet pensjonen sammen.
Kan De beskrive ham?
Gammel. Tynn. Langt, hvitt hår.
Går alltid med grått skjerf.
Herr Marx?
Får jeg sette meg?
Jeg vil gjerne snakke om Deres venn, Salomon Tauber.
- Han er død. - Ja, jeg vet det.
Er De offentlig ansatt?
Nei.
Ikke fra myndighetene?
- Politiet? - Jeg er journalist. Peter Miller.
Før vennen Deres tok livet av seg...
skrev han ned sine opplevelser i Riga konsentrasjonsleir.
En dagbok.
Var De også i Riga?
Auschwitz.
I dagboka skrev vennen Deres om en SS-offiser...
som het Roschmann.
Kaptein Eduard Roschmann.
Jeg vil finne ut alt jeg kan om ham.
Kanskje han til og med er i live.
Et eller annet.
Roschmann er i live.
- Hvordan vet De det? - Salomon så ham.
Ja, det leste jeg. Det var i 1945.
Det var for tre uker siden. Her i Hamburg.
Er De sikker?
Han så ham komme ut av operaen med noen venner.
Hvorfor gikk han ikke til politiet?
Han gjorde det. Han meldte det.
Men politiet sa han ikke hadde bevis.
Det var derfor han tok livet sitt.
Ser De, han hadde kommet opp mot Odessa.
Odessa?
Han skulle ha vært som jeg.
Alt jeg vil er å komme med en båt til Israel.
Odessa? Jeg vet ikke hva du snakker om.
Kom igjen, Karl.
Det er en slags hemmelig organisasjon.
Hvor mye har du hørt om den?
Bare historier, løse rykter.
La det ligge, vær så snill.
Hvor er dagboka?
- I sikkerhet. - Jeg vil ha den igjen.
Hva er det? Angrer du at du ga meg den?
Jeg tenkte det kunne bli en rørende historie fra virkeligheten...
ikke en etterforskning.
Du ga meg dagboka fordi du ble rørt, og du trodde jeg ville bli det.
- Jeg er rørt. - Den er politiets.
Vil du ikke jeg skal gå etter Eduard Roschmann?
Vi er opptatt.
Barna vil bare si god natt til onkel Peter.
- Så si god natt. Men fort. - God natt, Erik!
God natt, onkel Peter!
- God natt, onkel Peter. - God natt, lille Gretel.
Så rett i seng.
Jeg kommer opp og skrur av lyset.
Hvorfor er du så redd?
Jeg sier deg: Hold deg unna det. Det er ikke din sak.
Krigsforbrytere er en politisak, men politiet vil ikke gjøre noe...
så derfor må jeg.
- Riksadvokatens kontor. - Hvilken avdeling?
- Krigsforbrytelser. - Tredje etasje. Rom 223.
Tusen takk.
Riga, og navnet var?
Roschmann, Eduard.
Hva foregår her?
- Denne herren ville... - Jeg hørte ham.
Hvem har sendt Dem?
Jeg er journalist.
Kom inn på mitt kontor.
Får jeg se kortet Deres?
Hvorfor er De så interessert i kaptein Roschmann?
Er det noen etterforskning av ham?
- Hvorfor vil De vite det? - Det er av interesse for offentligheten.
Vi etterforsker mye...
men vi kan ikke opplyse noe om fremgangen i etterforskningen.
Jeg spør bare om det er en etterforskning.
Det er hemmelig. Jeg kan ikke snakke om det.
Ja? Sett ham gjennom.
Herr general. For en gledelig overraskelse.
Og det er godt å høre Dem.
Selvsagt kommer jeg. Jeg har invitasjonen rett foran meg.
Den kvelden i året vil jeg ikke gå glipp av.
DIVISJON SIEGFRIED
Jeg henter Dem. Hva sier De?
KI. 19.00, så vi kan gå sammen.
Fint.
Jeg bør nok advare Dem, Miller.
Det er forbudt å komme i veien for rettferdighetens tjenestemenn.
På 13 år har kontoret Deres klart å stille tre SS-menn for retten...
alle menige. På 13 år!
- Hør nå her... - Rettferdighet!
ÅRSMØTE - DIVISJON SIEGFRIED
Det har vært en god aften, menn, og godt å se dere!
De kan ikke få oss av veien, kan de vel?
Aldri, herr oberst!
Og der er major Krantz.
Ser ikke ut til å være et år eldre.
Det er mange av oss igjen.
Jeg ønsker dere alle velkommen til vårt 18. årlige gjenforeningsmøte.
Og nå et par ord fra en som ikke har vært hos oss...
på flere år.
Lån øre til general Greifer, vår general.
Kamerater...
i kveld er vi sammen her.
Men når er vi atskilt?
For oss forandres ingenting.
Tyskland tror det ikke trenger oss nå...
men en dag vil det vite at det trenger oss!
Vi vil bli så mektige igjen som noensinne!
Det vil ta tid...
men idealene vil være de samme.
Når trommene lyder og korpsene spiller...
og våre faner atter vaier...
og hele vårt folk igjen blir forenet...
da vil vi marsjere sammen til jordens ende!
Ett folk. Ett Tyskland. Én leder!
Det er godt å være tilbake, selv om det bare er for et par timer.
Greifer gikk for langt i kveld.
Meget uklokt.
Han roter seg inn i problemer igjen. Advar ham.
Javel, herr general.
- Ta av frakken, Werner. - Takk.
- Whisky? - En liten, takk.
- Ferdinand? - Ingenting, takk.
- Ingenting. Is? - Nei takk.
Hva var den episoden på møtet?
En ung journalist. Vi kjenner til ham.
Hva ville han?
Han har stilt spørsmål om Eduard...
men han kommer ingen vei.
- Det blir tatt hånd om. - Det håper jeg.
Jeg er her bare for å beskytte dette prosjektet.
- Sett dere, mine herrer. - Takk.
Fristen for Nassers raketter er fremskyndet...
til 1. mars.
Det er meget viktig...
at telestyresystemet blir ferdig minst seks uker før det.
Bare rolig, herr general. Det blir det.
Jeg hadde håpt Kennedys død ville gi oss mer tid...
men det ser ut til at president Johnson...
vil presse på med den tyske våpenavtalen med jødene.
Så vi har tre måneder til å holde vårt løfte til Egypt...
hvis Helwans raketter skal fly...
mot Israel.
Du skulle sett dem. Samme gamle mentaliteten.
Jeg trodde det var over, men det fortsetter.
- Har du sagt det til politiet? - Sagt hva?
At du ble overfalt. Fikk knust kameraet.
De ville bare si jeg ikke skulle vært på møtet.
De ville hatt rett.
Stakkars den gamle mannen, men siden du begynte med dette...
har du hatt masse trøbbel.
Hvem bryr seg?
Jeg bryr meg!
Jeg føler et ansvar.
Ansvar for hva?
Det er nytt for meg, hva?
La oss glemme det nå.
I morgen står jeg tidlig opp.
Så kan vi kjøpe julegaver sammen.
Erik, Monika og Karl.
- Flere? - Vi har fortsatt mora di igjen.
- Mor, ja. - Jeg synes vi skulle kjøpt øreringene.
Hun ville ikke brukt dem. Hun går aldri med noe jeg kjøper!
Jeg burde gi henne noe jeg kan bruke selv.
Ok, da kjøper vi øreringene. De ville kle deg.
Jeg kjøper en nattkjole til.
Jeg er ok.
Kanskje det var et uhell.
Det var ikke noe uhell. Det vet du like godt som jeg.
Han dyttet deg!
Det er det samme. Jeg har fått nok.
Har du fått nok?
Jeg ble dyttet under et tog, og du har fått nok?
Vær så snill, ikke gå lenger. Jeg er redd.
Jeg kan ikke stoppe nå!
Ålreit.
Hvis du skal av sted i morgen, blir jeg med deg.
Du skal ingen steder!
Hvorfor gjør du dette?
Ikke spør meg om det, vær så snill.
Jeg må gjøre dette, alene.
Da vet jeg ikke om jeg er her når du kommer tilbake.
Vær så snill, vær her.
WIEN - 7. desember
Det er mange som vil ha Simon Wiesenthals adresse...
- men vi gir den ikke til noen. - Jeg må treffe ham. Det er viktig.
Det er det alltid. Beklager.
I tillegg til Eichmann...
har Wiesenthal stilt tusen krigsforbrytere for retten.
Det er tusen grunner til å være forsiktige.
Ser De dem?
De er alle adressert til Wiesenthal.
Men de blir ikke levert før de er sjekket.
Sjekket for hva? Bomber?
Det overlater vi til politiet.
De vet hva de må se etter.
Kanskje De vil se papirene mine?
Papirer?
PRESSEKORT
Herr Bichler, denne herren ønsker å gå.
Vil du ledsage ham ut av bygningen?
Vær forsiktig, før politiet fatter interesse for Dem.
Selvsagt vil ingen si det! Hva ventet du deg?
Hva vil du med Simon Wiesenthal?
Jeg må snakke med ham. Har du adressen hans?
Jeg kan få den.
Men, Peter, dette er siste gang jeg hjelper deg.
Ring igjen kl. 15.00, og husk: Det er fortrolig.
Hva var det for noe?
Journalistvennen min ringte fra Wien.
Ja? Sett ham gjennom.
Jeg gjør det ferdig senere.
Ja, jeg lytter.
Nei, det var riktig av deg å ringe.
Hold deg i nærheten av Braun til jeg kan ordne noe.
Gi meg nummeret til dr. Schultz i Wien.
Retningsnummeret er 432, herr Deilman.
Nummeret er 517265.
O-D-E-S-S-A.
Organisasjonen for tidligere medlemmer av SS.
Den ble dannet i slutten av krigen...
for å hjelpe SS-menn å forsvinne.
Få dem ut av Tyskland. Gi dem nye identiteter.
Tusener fikk falske papirer.
Krigen har vært over i 20 år.
Men Odessa har vokst, som et spindelvev.
Det strekker seg til mange land:
Argentina, Egypt, Spania, Paraguay.
Og kjernen er i Tyskland...
i dag.
Etter krigen...
begynte de å infiltrere alle deler av samfunnet.
Handel, dommere, advokater...
lokalstyre, til og med politiet.
Det koster mange penger.
Penger?
De har millioner!
SS smuglet ut det meste av gullet og kunstskattene sine...
rett før Tyskland brøt sammen.
Mye ligger i hvelv...
under gatene i Zürich i Sveits.
Jo, de har massevis.
Kjenner De igjen disse?
Representanter for Hamburgs politi.
Brett ut papiret.
SS, SS, SS, SS...
og disse to: Odessa.
Interessant, hva?
Det er tusenvis av disse på frifot.
Så hva er så spesielt med Roschmann?
Herr Wiesenthal...
De leste dagboka.
Roschmann, Eduard. Blå mappe.
Forbryter på frifot.
Roschmann ble tatt av britene...
den 20. desember 1947 i Graz.
Han fikk eskorte på et tog til München.
Han rømte fra vaktene da han gikk på toalettet.
De brøt opp døra, men vinduet var åpent...
og Roschmann vekk.
De fant spor etter ham i snøen.
Han hadde tydeligvis blitt skadet.
Men han kom seg vekk og kom i kontakt med Odessa.
De ville gi ham et slikt.
- Pass? - Ikke et vanlig pass.
Et falsk pass for noen i Odessa.
Og med det en ny identitet.
En ny fødselsattest, en ny jobb, et nytt liv.
Han her ble forresten tatt.
Finn ham som steller med dette...
og De vil komme nærmere Roschmann.
Jeg vet ikke engang hvordan Roschmann ser ut.
Roschmann.
- Når ble dette tatt? - For ni år siden. I Sør-Amerika.
Han som tok bildet sa at han haltet.
Sikkert etter fallet fra toget.
Kan jeg få låne dette?
Jeg tar en fotokopi.
312, takk. Jeg drar i dag.
Herr Miller? Herr Peter Miller?
- Ja. - Kan vi snakke sammen et sted?
- Rommet Deres, kanskje? - Vi kan snakke her.
Selvsagt. Jeg heter Schmidt. Dr. Schmidt.
- Hva vil De? - Kanskje vi kan sette oss.
Det er et hyggelig hotell.
- Litt for solid for meg. - Hva er det De vil?
De er journalist, hører jeg.
Med ry for å være veldig grundig og hardnakket.
Mine venner hørte at De holdt på med en gransking...
av ting som skjedde for lenge siden.
- De mener Eduard Roschmann, ikke sant? - Jo.
- Det gjør jeg absolutt. - Og så?
Eduard Roschmann er død!
- Det visste jeg ikke. - Selvsagt ikke.
Det kunne De ikke vite.
Jeg tenkte jeg ville nevne det for at De ikke skulle kaste bort tiden.
Si meg, dr. Schmidt, når døde han egentlig?
I mai 1945, mens han kjempet mot amerikanerne.
Beklager. De må prøve hardere.
Roschmann ble tatt av britene i desember 1947.
Orienterte ikke vennene Deres Dem ordentlig da de sendte Dem?
Dropp denne granskingen!
Roschmann ble sett i live i Hamburg i år.
Det ble aldri bekreftet. Nå har De bekreftet det.
Farvel, herr dr. Schmidt.
- Stå stille! - Bilnøklene.
For siste gang:
Hva vet du om Odessa?
Bare det Simon Wiesenthal fortalte.
Etter at du hadde snakket med Wiesenthal, hvorfor...
kontaktet du Ferdinand Schultz?
Dr. Schmidt. Han sa han het dr. Schmidt...
og jeg kontaktet ikke ham.
Han kontaktet meg!
David, gi oss et kvarter, så får vi sannheten fram.
Jeg sier sannheten.
Jeg har sagt sannheten.
Du sier han truet deg.
Ja.
Hvorfor?
Jeg vet ikke hvorfor.
På grunn av din interesse for denne dagboka.
Ja, ja!
Peter Miller ble sist sett i Wien for to dager siden.
En av våre kamerater snakket med ham på hotellet.
Så mistet vi ham totalt.
Hvem hadde ansvaret?
Jeg har ansvaret!
Her er opplysningene.
Adressen til kjæresten, Millers leilighet i Hamburg.
Pluss en liste over folk som står til din rådighet.
Fortell meg hvor du er, hvert steg.
Vi hadde ikke ringt deg hvis det ikke var av høyeste viktighet.
Og når jeg finner ham?
Drep ham!
Hvorfor løper du?
- Hva er du redd for? - La meg være. Det gjør vondt.
Bare si meg hvor kjæresten din er.
- Jeg vet ikke. - Ikke kom med den!
Hvor er han? Hvor er Miller?
- I Wien. - Nei.
Han dro derfra for fem dager siden.
- Hvor er han nå? - Visste jeg det, sa jeg det ikke!
Jeg vil ikke du skal misforstå meg.
Hvor er Miller?
Stopp! Slipp meg inn, fort.
Hva skjedde?
En mann overfalt meg.
Hvor bor du? Jeg kjører deg hjem.
Takk.
Jeg har fortalt at vi tilhører israelsk etterretning.
Jeg må også fortelle deg at vi har prøvd to ganger...
å infiltrere Odessa.
Spørsmålet er: Hvor langt vil du gå for å finne denne mannen?
Ville du risikere livet?
Har jeg alt gjort.
Din beste sjanse til å finne ham...
ville selvsagt være å komme inn i Odessa selv.
Du har visse fordeler framfor de to andre.
Hva da?
For det første er du ikke jøde, og...
Hva skjedde med de to andre?
Den første fant vi druknet i Elben.
Den andre forsvant sporløst.
Men vi har lært mye av våre feil.
Vi har bedre kontakter enn før.
En av dem er ekspert i SS-prosedyre.
Han kunne gi deg grundig opplæring.
Kan dere stole på ham?
Like mye som vi kan stole på deg.
- Hva får dere ut av dette? - Opplysninger om Odessa.
Alle de opplysningene du kunne levere.
Greit, jeg gjør det.
Du valgte riktig.
La oss komme i gang. Det er mye å gjøre.
Vi begynner med Hartstein på Bremen sentralsykehus.
ARKIV
Jeg vil ha journalen til en Rolf Gunther Kolb.
Kolb?
Arcadia Klinikk - Delmenhorst
Når kommer Braun tilbake?
Kanskje i neste uke. Han er vekkreist med en sak.
Er det noen som kunne flytte inn med Dem for et par dager?
Peters mor, men hun bor i Ahrensburg.
Jeg vil ikke gjøre henne urolig.
De bør ikke være alene.
Jeg kunne ordne at noen kom og bodde hos Dem.
- Jeg vil helst ikke ha en fremmed... - En jente. En politikvinne.
De ville føle Dem trygg.
- Tror De virkelig det er nødvendig? - Ellers ville jeg ikke foreslå det.
Jeg får henne til å komme så fort som mulig.
Ikke gå ut mer enn De må.
Hold Dem fra nattklubben, og hold kontakten med oss.
Si fra hvis De hører fra kjæresten Deres.
- Navn? - Rolf Gunther Kolb.
- SS-nummer? - 621802.
- Rang? - Unterscharführer.
- Enhet? - 22. SS-spesialbataljon...
tilknyttet Flossenbürg konsentrasjonsleir.
Si meg, "Unterscharführer" Kolb, hva er en arier?
En arier er uslåelig! Den naturlige leder!
Hva er forventet levetid for en konsentrasjonsleirfange?
Fra én dag til ni måneder.
- Når ble du innrullert? - Januar 1944.
Hvem var din kommandant i Flossenbürg konsentrasjonsleir?
Major Max Koegel.
- Hva er mottoet til SS? - "Min ære er lojalitet."
- Leirens motto? - "Det er en vei til frihet.
"Den går gjennom lydighet, hardt arbeid, ærlighet, orden...
"renslighet, avholdenhet, sannhet, offervillighet...
- "og kjærlighet til fedrelandet." - Bra, "Unterscharführer" Kolb.
Hvordan kan vi vise fortjenstmargin på en fanges død?
Ved kommersiell utnyttelse av liket.
Gullfyllinger, klær, hår.
Men hvert lik koster to mark...
i kremasjonskostnader.
Blir sminke oppdaget, må vi klare oss uten.
- Men han må bli ti år eldre. - Peter, kom inn i lyset.
Ser du, han har sånn et ungt ansikt, ung hud.
Greit, ingen sminke, men jeg kan gjøre noe rundt øynene.
- Beklager, men som jeg sa... - Barten er bra.
Kolb hadde en blodtypetatovering fra SS...
han ville ha fjernet den hvis han var på rømmen...
så du må ha arret.
- Jeg forstår. - Oster, vi gjør det nå.
Ta av deg jakka.
Opp med armen.
Knytt neven så hardt du kan.
Det første de ser etter er arret.
Nøyaktig som jeg.
Hvorfor må jeg lære dette så presist?
Kolb har ikke vært i SS på over 20 år!
Han er baker nå, ikke soldat.
Ta opp pistolen.
Han er 40 år og har hatt en svulst.
Dette er sprøtt! Jeg gidder ikke dette lenger.
Det jeg prøver å lære deg kan redde livet ditt.
Ta opp pistolen.
Jeg trenger to uker til.
- Han er ikke klar. - Vi har ikke mer tid.
- Han er klar. - Men David...
- Kan jeg komme inn? - Her er vår nye mann.
- Hvordan føles det? - Skremmende.
- Nå gjelder det. - Skål!
Her har du litt penger.
Førerkort og klokka som du ba om.
Dette er et brev skrevet av din sjef, Eberhardt...
i bakeriet, på hans eget brevpapir.
Han er på ferie i tre uker, og de kan ikke kontakte ham.
Det er alt du har.
Tre uker.
Du kjenner din kontakt i München, men Ackermann er smart.
Husk Jernkorset, og ikke glem å ta opp dolken.
- Kan jeg hjelpe Dem? - Jeg ser De selger krigsdekorasjoner.
Jeg er interessert i et Jernkors, Annen klasse. En original.
Som suvenir?
Til samlingen min.
Annen klasse.
Det er ikke noe hakekors i midten.
Det er de eneste vi får selge.
Unntatt til venner, herr Ackermann.
Jeg skulle gi Dem dette.
Et øyeblikk.
Amerikanske turister kjøper dem som papirkniver.
Jeg tror jeg kan hjelpe Dem. Vil De komme inn?
Ja?
Mitt navn er Kolb.
Kom inn.
Beskriv uniformen Deres.
Grågrønn jakke og knebukser.
- Skaftestøvler, svart lærbelte. - 22. bataljon?
Ja. Tilknyttet Flossenbürg konsentrasjonsleir.
Forbli i givakt.
Det står at De har vært på sykehus.
Jeg hadde en magesvulst.
Fortsett.
Mens de tok prøver, var det en assistent som så på meg hele tiden.
Jeg kjente ansiktet.
Han hadde vært fange i Flossenbürg.
Vel?
Han var en av de jødene vi hadde satt til å brenne likene etter...
admiral Canaris og de andre...
vi hadde skutt etter attentatforsøket på Føreren.
Var De en av dem som henrettet Canaris?
Jeg ledet eksekusjonspelotongen.
Da så assistenten dette, blodtypebokstaven fra SS.
Siden har jeg fått den brent vekk.
La meg se.
Jeg tok ingen forholdsregler, for jeg trodde ikke...
noen ville være interessert i en sersjant.
Nå snakker de om Canaris og de andre...
som om de var helter.
- De var forrædere, hele bunten, svin. - Det holder!
Hvilket sykehus var De på?
Bremen sentralsykehus.
Avdeling?
Prinsesse Louise.
Hva het assistenten?
Hartstein.
Jeg var i Flossenbürg flere ganger.
Jeg kjente den godt.
Jeg husker Dem ikke.
Nei.
De virker nervøs.
Er De nervøs?
Jeg har vært urolig de siste ukene.
Greit. Hva skjedde så?
Jeg ble flyttet til et rekonvalesenthjem.
Hvilket?
Arcadia Klinikk i Delmenhorst.
Så fikk jeg en anonym telefon...
hørtes veldig offisielt ut...
som advarte om at jøden hadde fortalt riksadvokaten hvem jeg var.
- Jeg måtte vekk. - Deres sjef, Eberhardt?
Han kom på besøk på sykehjemmet.
Da jeg fortalte om det, tilbød han å hjelpe.
- Han ga meg brevet. - Hvorfor kontaktet han oss ikke selv?
Kanskje han ikke ville bruke telefonen.
Han skulle på sin årlige ferie.
Ja, vi sjekket det.
Et cruise til de vestindiske øyer er meget behagelig på denne årstiden.
Ja.
Jeg vil ha disse telefonnumrene.
Ta på Dem jakka.
Uhell, hva?
Unnskyld?
16000 fanger i Flossenbürg.
Bare 700 overlevde.
At en av dem måtte få øye på Dem!
Ja, det var uheldig.
"Unterscharführer" Kolb, snu Dem og se på meg!
Fikk De dolken Deres?
Ja. Fra major Max Koegel.
Det er en inskripsjon på bladet.
"Blod og ære."
Hvordan var bekvemmelighetene i Flossenbürg?
- Bekvemmelighetene? - Innkvarteringen.
To brakker, en gymsal, en garnisonbutikk, et horehus...
Som alle delte?
Nei. Offiserene hadde sitt eget.
Hva så man når man så opp fra overalt i leiren?
Himmelen.
Ikke vær dum!
Når vi så opp?
Slottsruinen på toppen av bakken, der vi hadde hundene?
Kom og sett Dem.
Bremen sentralsykehus?
Prinsesse Louise-avdelingen, takk.
Dette er sosialkontoret, pensjonsavdelingen.
Kan De bekrefte at De har en assistent...
ansatt ved navn Hartstein?
Ja, vi har en Jacob Hartstein.
Takk.
Kan De sette meg over til arkivet?
Ja, Rolf Gunther Kolb.
Behandlingen hjalp på svulsten.
Han ble flyttet til et rekonvalesenthjem.
Kan De si meg hvilket?
Selvsagt. Arcadia Klinikk i Delmenhorst.
Takk.
Arcadia Klinikk.
Kolb?
Å ja, et øyeblikk.
- Er det problemer? - Det finner vi snart ut.
Dr. Reitlinger her. Kan jeg hjelpe Dem?
Det dreier seg om en pasient ved navn Gunther Kolb.
Er han ennå hos Dem?
Han skrev seg selv ut i forrige uke.
Han var mye bedre.
Bare hyggelig. Adjø.
Svulsten Deres er visst bedre.
Det gjør ikke så vondt lenger.
De vil trenge en ny identitet.
Og et nytt pass.
Jeg sender Dem til en av våre folk i Bayreuth.
Han heter Klaus Wenzer.
Han er spesialist i slike ting.
Trolig den beste.
Når han har gitt Dem papirer...
sender han Dem videre til en som forteller hva De så skal gjøre.
Ta herr Kolb med til stasjonen og sett ham på toget til Bayreuth.
- Vi kjøper billetten for Dem. - Meget vennlig av Dem.
Bare rolig. En dag ber vi Dem om hjelp.
- Vi må hjelpe hverandre, ikke sant? - Jo.
Toget til Bayreuth går fra perrong tre om en halv time.
- Jeg venter med Dem. - Det er ikke nødvendig. Jeg klarer meg.
Takk.
Ja?
Sigi?
- Er det Peter? - Hvem er det?
Et øyeblikk, jeg henter henne.
Sigi, Peter er i telefonen.
- Hvorfor hentet du meg ikke? - Det gjør jeg nå.
- Peter? - Sigi?
- Peter! - Er det deg, Sigi?
Selvfølgelig. Hvor er du? Forbindelsen er elendig.
Jeg har det bra. Det er skjønt å høre stemmen din.
Hvem var den jenta?
Jeg ble overfalt i Elbe-tunnelen og gikk til politiet.
Jeg kan ikke høre deg.
- Har du det bra? - Nei, jeg har det ikke bra.
Jeg er sint og redd og vil at du skal komme hjem.
- Hvor er du? - På München stasjon.
Jeg har mer å gjøre, men det tar ikke lang tid.
Hva gjør du på München stasjon?
- Jeg vil du skal komme hjem! - Hvem var den jenta?
Jeg kan ikke høre deg.
- Peter! - Jeg må legge på.
Jeg elsker deg.
Er du sikker på at jenta hørte riktig?
Fra München stasjon for en time siden?
Det er en stor hjelp. Takk.
Ja?
Dette er Werner. Vi har et problem, og jeg trenger din hjelp.
Vi leter etter en som heter Peter Miller.
Han var på München stasjon for en time siden...
og ringte til Hamburg.
Et øyeblikk.
Fredrich?
Ja?
Du sa at herr Kolb tok en telefon på stasjonen?
Ja, herr Bayer, rett før han gikk på toget.
- Unnskyld. Herr Wenzer? - Ja?
Rolf Gunther Kolb.
Ja, jeg ventet Dem, herr Kolb.
De ringte nettopp og sa at De kom.
Men jeg regnet ikke med at De kom så fort.
- Vil De ikke lese brevet? - Selvsagt. Brevet.
Bli med på kontoret.
- Hvor lenge har De vært her? - Jeg kommer rett fra stasjonen.
Godt. Har De et førerkort?
Unnskyld. Jeg burde tilby Dem en sigarett, men jeg røyker ikke.
Jeg mener røyking er usunt...
- så jeg røyker og drikker ikke. - Jeg røyker heller ikke.
Nei, selvsagt ikke.
Jeg må beholde dette.
Unnskyld meg.
Føl Dem som hjemme.
Det er min mor. Hun er svært syk.
Hun burde være på sykehus, men De vet hvordan de er.
- De kan ikke gi samme omsorg som jeg. - Selvsagt ikke.
Mor og jeg har alltid vært veldig nære.
Hvor lang tid tar det med papirene?
Det kommer an på. Først trenger jeg bilder.
- Han jeg bruker er vekk for helga. - Det haster.
Selvsagt.
Men det er også diverse tekniske forberedelser.
Nei, De må bli på hotellet til mandag.
Excelsior, det er ikke langt vekk.
Det er ikke store greiene, men det er behagelig, og De er trygg der.
- De må være tålmodig. - Trykker De alt her?
- Ja, alt her. - Når skal jeg komme igjen?
Mandag kl. 10.00.
Kanskje vi kunne møtes i helga.
- Prate om gamle dager. - Beklager.
Det er vanskelig med mor.
De forstår sikkert.
Det er 300 meter nedover gata, på venstre hånd.
Ses mandag kl. 10.00.
- Har han gått? - Ja, mor. Han har gått.
En vakker dag gjør de med deg...
som de gjorde med din far.
Det var ikke dem, mor.
De drepte ham da de ikke hadde bruk for ham lenger.
De drepte ham.
- Far døde i en bilulykke. - Og de vil gjøre det mot deg.
Du vet for mye. Akkurat som han.
Gjør du ennå som jeg har sagt?
Ja, mor. Alltid.
Og jeg vil bruke den i tilfelle problemer.
Så ikke vær bekymret.
- Hallo? - Kolb?
Det er Wenzer.
Jeg har fått tak i fotografen.
Han kan være her om en time og ta bilde av Dem i kveld.
I kveld?
De sa jo at det hastet, og jeg har gjort meg umake.
Den er over tolv.
Vi er heldige, han drar ikke før i morgen tidlig.
Han er på vei hit nå. Jeg synes De bør komme.
Greit, jeg kommer.
Bra. Da ses vi om en time.
Hva skjer nå?
De skal ikke være her når han kommer.
- Jeg kan ikke gå fra mor. - Jeg skal passe på mor.
Jeg er flink med syke.
- Kom igjen i morgen tidlig. - Hvorfor kan jeg ikke bli?
Det kan bli litt blodig.
Hva om noe skjer med henne mens jeg er vekk?
Ikke krangle, Wenzer.
Greit.
Jeg går opp og sier hun skal ta det rolig.
De har et kvarter.
Unnskyld?
Jeg vil gjerne ringe.
Kan jeg få telefonkatalogen?
- Lokal eller landsdekkende? - Lokal.
Skru av lyset.
La døra stå åpen.
Takk.
"Hill deg, Maria, Herren er med deg. Velsignet er du iblant kvinner...
"og velsignet er ditt livs frukt, Jesus.
"Hellige Maria, Guds mor, be for oss syndere...
"nå og i vår dødstime..."
Hvem er det?
Fader, det må bes en messe for sønnen min.
De drepte Viktor, og nå vil de drepe Klaus.
Jeg vet det, Fader.
Hvem skal drepe Klaus?
Odessa.
- Hvor er Klaus? - I skjul. Han gjemmer seg for dem.
- Hvor? - Han kommer tilbake etter meg.
Truer de ham, bruker han permen.
Hvilken perm?
I safen. Jeg sa det til ham, som beskyttelse.
- Klaus vil trenge permen. - Ja.
- Da gjør de ham ikke noe. - Jeg kan ta permen med meg.
Klaus trenger beskyttelse.
Hva er nummeret til safen?
Si det. Jeg tar permen.
- Telefonen... - Nei, ikke telefonen.
Safen.
Siste fire sifre til telefonen...
NY IDENTITET: HANS JOSEF KIEFEL
- Hallo? - Sigi, hør her, ikke still spørsmål.
Du må gjøre noe for meg. Noe veldig viktig.
Men ikke si det til noen, forstått?
Ikke til mor engang.
Ja, jeg forstår.
Ja, det vil jeg glede meg til.
Vi får en skjønn dag sammen.
Du skulle latt meg ta den. Hvem var det?
Bare Peters mor. Hun kommer på besøk neste torsdag.
Sigi, hva er det du holder på med?
Lukk opp døra!
Dette er en av femti.
- Jeg har dem alle. - Hvordan fikk du tak i dem?
Wenzer stolte ikke på kameratene.
Han hadde permen som beskyttelse, i tilfelle de vendte seg mot ham.
Ja, og hvor er resten av permen?
Jeg har den i sikkerhet. Et sted.
Fikk dere den nå, ville dere ikke trenge meg lenger...
og dere kunne gå etter Roschmann selv.
Avtalen var at jeg skulle ta meg av Roschmann på egen hånd.
Og hvis du mislykkes?
Det er ordnet.
Skjer det meg noe, får dere permen.
Men om du ikke vil gi oss den nå, hvorfor har du kommet?
Jeg vil ha bilen min, mine egne klær, 1000 mark til utgifter.
Og Taubers dagbok igjen.
HEIDELBERG - 9. januar
Hvem er det?
Det er meg, Sigi.
Er det noen sammen med deg?
Bare hotelltjeneren. Lukk opp.
Takk.
Kanskje du skulle pakke ut.
Ja, det gjør jeg.
Nå vet du alt.
Det lover jeg deg.
Hvorfor kunne du ikke ha sagt det med en gang?
Kunne du ikke ha stolt på meg?
Bare jeg hadde.
Hva er klokka?
Det er sent. Jeg må gå nå.
Allerede?
Den offisielle åpningen av Kiefel Electrics Handelsmesse...
er kl. 10.00.
- Jeg er redd. - Ikke uroe deg.
Hør godt etter.
Er jeg ikke tilbake til i morgen tidlig...
av en eller annen grunn forsinket...
vil jeg du skal ta toget til München.
Her er en nøkkel til et skap på stasjonen.
Det står et nummer på.
I skapet finner du permen.
Dra rett til Wien og gi den til Simon Wiesenthal.
Her er et brev til ham. Adressen står på konvolutten.
Og det er litt penger.
Ikke se så bekymret ut. Det er bare en forholdsregel.
På vegne av Kiefel Electric ønsker Hans Josef Kiefel dere velkommen...
gjester og pressefolk, til en demonstrasjon...
av vårt avanserte elektroniske utstyr.
Først er vi stolte over å si velkommen til våre æresgjester...
som vil erklære handelsmessen for åpen.
Raimond. Hvis herr Deilman kommer, send ham opp straks.
Javel.
Legg på røret!
Gå vekk fra skrivebordet!
Lenger.
Greit. Der.
Ja, politiet er utenfor, men ikke prøv å tilkalle dem.
Jeg har ikke tenkt å tilkalle dem.
Hva vil De?
Jeg heter Peter Miller, og De heter Eduard Roschmann.
Dra for gardinene.
Og så de andre.
De ble halt da De rømte fra britene i 1947, ikke sant, Roschmann?
Da De hoppet fra toget.
Jeg vet ikke hva De snakker om.
Jeg heter Hans Josef Kiefel, hvem var det...
Riga. Jeg snakker om Riga...
hvor De var ansvarlig for mordet...
på 80000 menn, kvinner og barn, herr kommandant!
Gjør det noe om jeg røyker?
Ikke gjør den feilen å ikke ta meg på alvor, Roschmann.
Jeg tar Dem på alvor.
Det ble ikke utryddet 80000 i Riga.
Ikke engang 70000.
70000, 60000. Spiller det noen rolle hvor mange De drepte?
Gå vekk derfra.
Det er poenget.
Det spiller ingen rolle. Ikke nå. Ikke da.
Unge mann, jeg vet ikke hvorfor De er her, men jeg kan gjette.
Noen har fylt hodet Deres...
med sentimentalt preik om såkalte krigsforbrytelser og slikt.
Det er rent og skjært tullprat. Hvor gammel er De?
Har De gjort militærtjeneste?
Det må De ha gjort.
De vet hvordan hæren er?
En soldat mottar ordre. Han adlyder ordre.
Han spør ikke om det er rett eller galt.
Det vet De like godt som jeg. Alt jeg gjorde var å adlyde ordre.
Ikke sammenlign Dem med en soldat. De var bøddel.
Rett ut sagt: En massemorder, en slakter!
- Ikke kall meg en slakter! - Ikke sammenlign Dem med en soldat.
Hvordan våger De å kalle meg en slakter!
Jeg var soldat. Det var vi alle. Akkurat som resten.
Dere unge tyskere skjønner ikke, vil ikke forstå hvordan det var.
Så si meg det. Jeg er interessert i Deres synspunkt.
- De er interessert? - Hvordan var det?
Hvordan det var?
Det var som å regjere verden.
For vi regjerte verden, vi tyskere.
Vi hadde slått alle de hærene de kunne kaste mot oss.
I årevis hadde de sett ned på oss, og vi viste dem...
ja, alle sammen, at vi var et stort folk...
og det er vi fortsatt!
Og vi i SS var eliten.
Nå jakter de jo på oss.
Først de allierte, og nå de vasne gamle kvinnene i Bonn.
De vil knuse oss, de vil knuse Tysklands storhet...
som vi representerte og representerer. Det var derfor de delte landet.
Dere unge i dag...
vet ikke hvordan det er å være stolt av å være tysker.
De snakker ikke for Tyskland lenger.
Ikke? Se på dagens ungdom.
Sterke og sunne. Virile. En ny generasjon.
Og hvem skapte denne nye generasjonen?
Det gjorde vi, ved å luke ut de syke og svake.
Se på Dem selv.
Sterk og sunn. Viril. Blond, blåøyd.
Det var det vi arbeidet for.
Og vi lyktes!
De burde ikke være kritisk mot oss, men takknemlig.
Sett Dem i stolen.
De kan rette pistolen mot meg, men egentlig er vi på samme side.
Samme skjebne. Samme folk.
Skulle det bety noe hva som skjedde med et par elendige jøder?
Legg vekk pistolen og dra hjem.
Jeg sa: "Sett Dem."
Legg hendene på armlenene.
Hør her, Tyskland ble smadret i 1945.
Nå reiser vi oss igjen. Sakte, men sikkert.
Og hva har gjort dette mulig?
Disiplin! Disiplin og styring.
Hard disiplin og hard styring, jo hardere, jo bedre.
Ser De alt dette?
Huset, eiendommen, Kiefel Electric...
som sender ut styrke og kraft hver dag.
Min fabrikk og hundrevis av andre. Hvem tror De gjorde alt dette?
Vi! De burde være mer praktisk.
De burde være mer realistisk.
De burde anerkjenne dagens fakta.
Den rikdom som er i Tyskland i dag...
har å gjøre med millioner som jobber hardt og aldri har myrdet noen.
Det er rent og skjært tullprat!
Husker De en mann ved navn Tauber?
- Hvem? - Salomon Tauber.
Han var tysker og jøde.
En av Deres fanger i Riga. Tenk etter, Roschmann.
Jeg kan ikke huske alle fangenes navn.
Han døde i Hamburg i november.
Han gasset seg. Hører De etter?
Hvis jeg må.
Ja, det må De.
Greit, jeg lytter.
- Han etterlot en dagbok. - Var det derfor De kom?
På grunn av en gammel jødes dagbok?
En død manns dagbok er ikke noe bevis.
Det var en dato i den dagboka jeg vil minne Dem om.
Noe som skjedde på Riga havn...
den 11. oktober 1944.
Hva så? Han slo meg.
Han adlød ikke ordre.
Jeg hadde rett til å overta skipet.
Var det ham De drepte?
- Det vet jeg ikke! Det er 20 år siden. - Var det ham?
Greit! Det var ham. Hva så?
Det var min far.
Deres far.
Så De kom ikke på grunn av jødene.
Jeg forstår.
Nei, De forstår ikke!
Det dere gjorde mot alle dem...
gjorde menneskeheten kvalm.
- Jeg er her på grunn av min far. - Hvordan visste De?
Hvordan kunne De vite ut fra den dagboka...
at det var Deres far?
11. oktober, samme dato, samme sted.
Ridderkorset med eikeløvsdekoren...
den høyeste utmerkelse for mot i felten. Gitt til veldig få med rangen kaptein.
Samme rang, samme dekorasjon, samme mann!
Jeg husker det ikke engang.
De vil ikke drepe meg. Det kan De ikke.
De kalte meg en slakter.
Er ikke De slakter om De dreper meg?
Hva er forskjellen?
Jeg ville ikke drepe et menneske.
- Jeg ville drepe et... - Hør, jeg var bare kommandant...
til november '43. Så kom det en annen.
Krause. Han overtok, Kurt Krause.
- Han drepte dem alle. Ikke jeg! - Jeg vet hva De er, Roschmann.
Jeg er enig med Dem. Det var fryktelig, men...
det var ikke meg. Jeg kunne ikke skyte engang.
Dreper De meg, dreper De feil mann.
De er foraktelig.
Jeg sier Dem, det var Kurt Krause!
Det kan De si til det tyske folk.
- Det vil jeg. - De er ikke verd en kule.
Jeg har til og med bevis på det, en kvinne skrev fra New York.
Jeg hadde bare kommandoen i 11 måneder, ikke én ble hengt eller skutt da.
Hvorfor?
Jeg ble holdt i varetekt i tre uker og så løslatt.
Jeg var overrasket over at jeg ikke ble siktet for noe alvorlig.
Jeg visste ikke hvor mye som hadde skjedd mens jeg var fengslet.
På bakgrunn av Wenzers nøyaktige opptegnelser over Odessa...
ble saken straks tatt opp mot mange nazistiske krigsforbrytere.
I den første uka i februar 1964...
ble forskningslaboratoriene i Kiefel Electric brent til grunnen.
Det var mistanke om påsatt brann, men det ble aldri bevist.
Men Nassers raketter i Helwan kom aldri i lufta.
Om våren var Marx...
i Minnehallen i Jerusalem og ba...
for sjelen til sin gode venn Salomon Tauber.
Jeg bærer ikke hat eller bitterhet mot det tyske folk.
Et folk er ikke ondt. Bare enkeltmennesker er onde.
Hvis denne dagboken skulle bli funnet og lest etter min død...
vil en vennlig sjel være så snill å be kaddisj for meg?